Magyar szív,Kelta kereszt
I.rész
Bevezető :
A "Magyar szív, Kelta kereszt" verseire és dalaira, egy köteg gyűrött papír formájában, 2007-ben bukkantam rá, az Atlanti-óceán partján, Cornwallban, - ahol éppen az utat kerestem, - "messze tévedt” önmagamhoz. A dolog pedig úgy esett, hogy Penzance városában, a Weather Spoon nevezetű bohémtanya tulajdonosától kaptam ajándékba egy kéziratot, amit egy „neve nincs” magyar költő-zenész hagyott hátra megőrzésre, mielőtt még megfáradt testét és elborult elméjét nyugalomba helyezték volna a helyi Elmegyógyintézetben. A kéziratot lapozgatva, aztán azon kaptam magam, hogy a költő-zenész szellemét megidéző versek, és dalszövegek, valójában nekem, jobban mondva, rólam szólnak. Ettől a szó szerint korszakalkotó és észbontó felismeréstől megszédülve, majd felbuzdulva, úgy éreztem, hogy a "Művet" ,valamiféle közölhető formában, meg kell osztanom mindenkivel. Bár, talán, ha nem is mindenkivel, de az Út Keresőkkel, igen. Mert a minket foglalkoztató, gyötrő, alig-alig belátható mélységű kérdésekre egyre csak válaszokat keresünk, fáradtan és még is fáradhatatlanul, – mi az Útkeresők, itt a Földön, Átutazók, ebben a kesernyés - édes világban.
SZEREPLŐK:
Jonathan, vagyis Jon a kocsmáros
Én
Daimón
Felsőbb Rendű Én
Pillangó Nő
Kisfiú
Magyar szív, Kelta kereszt
„Az ördög olyan ravasz, hogy még azt is elhiteti veled, hogy nem létezik.”
Kabbala
Fényhordózók
Homály olyan nehezen oszlik el,
Szíved olyan nehezen ébred fel,
Ma a Földön, holnap az Égben otthon leszel,
De útközben a fényt, fiam, valakinek hordoznia kell.
2007 nyarának egyik gyanúsan jókedvű szombatján, szokásos antikvár körutam végén, épp azon törtem bölcs és önelégült fejem, hogy melyik Penzance-i Pub kerthelyiségében öblítsek le egy jó pint Ale-t. Felettem ég, fejemen kalap, alatta gondolatok, dalok, dallamok, szívemben öröm, testemben-lelkemben szomjúság.
Ekkor hallottam meg a hangot. Valaki magyarul énekelt. Rajtam kívül.
Jon a kocsmáros: Berúgtam a restiben.
Berúgtam a restiben,
A vasútállomáson,
Ahol elittam minden pénzem,
Hogy nyoma se maradjon.
És most a sötét éjben,
Olyan egyedül vagyok,
Mert a vonat már elment régen,
És hazamenni én,
Többé nem tudok.
Hát teljesült az álmom,
Amit a depóban láttam egy zsákon,
Hol az ördög angyali hangon szólt hozzám,
Hogy itt jól berúghatok.
És most halálosan – másnaposan,
Olyan egyedül vagyok
Mert a vonat is már elment régen,
S hazamenni én,
Többé nem tudok.
Én azt hittem, hogy megfagyok,
Azon az átkozott peronon.
De most már jól vagyok,
Bár a hó esik nagyon.
A szerelmed meg sem érdemlem,
Hidd el, hogy szégyellem,
Hogy a vonat már elment régen,
Nélkülem,
Én kedvesem.
Azonnali hatállyal befordultam a kocsma ajtaján, ahonnét a sör ízű hang kihallatszott.
A söntés mögött egy tipikus Cornish Gentleman énekelt, jól érthetően magyarul.
Az első döbbenet távoztával egy székre rogytam.
- A pint Abbot, plies. And of course, hello - rebegtem.
A csapos cornish-arcával rám nézett és csapolt.
- Te, lenni magyar?- futott át az agyamon, de még időben észbe kaptam.
- Sir. Are you Hungariain? Akarom mondani, maga magyar? – kérdeztem aztán, magamat is meglepve, merészen.
- Hello, my son. Thank you for your respectful question, but I'm not Hungarian. My name is Jonathan. I am cornish man. De azért egy kissé beszélem a nyelveteket - tette hozzá nemes egyszerűséggel magyarul, mintha ez itt Angliában iskolai alapkövetelmény volna.
- Hogy-hogy? – rúgtam fel gátlástalan az angol etikettet.
- Egy magyarbarátomtól tanultam meg egy kissé magyarul. Nagyon jó barátom.
Még mielőtt bármi mást kérdezhettem volna, a csapos kérés nélkül is folytatta.
- De sajnos diliházba csukták.
- Engem is. – gondoltam gúnyosan.
- De már kiengedték.
- Engem nem. – replikázott agyamban a gondolat.
- De sajnos nem emlékszik semmire.
Mielőtt még újra bekapcsolt volna fejemben az automata, megkérdeztem:
- És nem-e lehetne… szóval… nem-e lehetne-e, valahogyan segíteni rajta?
- Hát… Azon vagyunk már… Azon vagyunk. - felelte valami gyanús hangsúllyal.
Fürkészően néztem a szemébe. Miközben néztem, őszinte tekintete mélyen elgondolkodtatott. De annyira, hogy hatására rég nem látott emlékképek kezdtek villódzni az agyamban.
- Nem, az nem lehet! – kaptam észbe ijedten és a gondolat sebességével minden lyukat betapasztottam a múltamban.
- Hogy vagytok, te meg a gitár? – kérdezte a csendet megtörve kedves magyartalansággal a kocsmáros és a falon lógó dekorációként szolgáló ütött-kopott hangszerre mutatott.
- Olyan plátói viszonyban. Szeretem a karjaimban tartani. - próbáltam szellemes lenni.
- Az jó. Hát akkor, talán játssz valamit! - mondta és az ölembe tette a vén instrumentet.
Némi habozás után rákezdtem egy dalra.
Mert még ma elmegyek
Lassan véget ér az éj,
Úgy hívogat a fény
És az ágyamon fekszem én,
A szívem tűzben ég,
Mond, mire várok még,
Hisz indulnom kéne már rég.
Megnyílt hát az ég,
Hisz" erre vártam rég,
Hogy szabad legyek én,
Elfúj majd a szél,
S meggyógyít a fény,
De te csak kedvesem, jó legyél.
Mert még ma elmegyek.
Az Ég legyen veled.
Mert még ma elmegyek.
Isten veled.
Nem tűröm tovább,
Ezt a rabigát,
Nem kell se rang, se pénz,
Pedig én úgy szerettelek,
De tartsd meg a szívedet,
Mert szolga az nem leszek én.
Mert még ma elmegyek.
Az Ég legyen veled.
Elmegyek oda, ahol nincs ilyen sötét,
Ahol még érzem a szabadság ízét.
- Nem rossz…- nyugtázta a csapos.
- Még, hogy nem rossz? –dünnyögtem magamban és valami fix pontot próbáltam keresni a padlón.
- Ugyan már…- szólt egy kis szünet után nevetve a csapos.
- Na, játssz még valamit, kérlek!
Mit tehettem volna, nagy duzzogva, rákezdtem újra.
A kék ég
A kék ég a fejem felett,
De ne kérdezd, hogy miért,
Hogy merre megyek.
A kék ég elmondja majd,
Csak nézz fel az égre
És indulj el hamar.
Ha fogytán a pénzed,
Ne bánd, rá se ránts.
Ha összetört a szíved,
Ne sírj, jön majd más,
A messzeség meggyógyít majd,
Menj, csak menj az úton,
Hisz csak így vagy szabad.
A kék ég a fejem felett,
De ne kérdezd, hogy miért,
Hogy merre megyek.
A kék ég elmondja majd,
Csak nézz fel az égre
És indulj el hamar.
Amerre mész,
Bámulnak majd rád.
Az útnak itt vége van, mondják,
Ne menj, nincs tovább!
De csak hívogat a kéklő messzeség,
Úton lenni az életed,
Megérkezni a vég.
Amikor az utolsó hang is elhalt, felnéztem a kocsmárosra.
- Na, fiam…- kezdte.
Fejét kissé remegtetve szólt, mint aki nem teljesen normális.
Ekkor tört rám az a furcsa érzés, ami akkor tör rá az emberre, amikor úgy érzi, hogy valami sorsfordító dolog történik vele, de most azon-nyomban.
- Na, fiam… - kezdte újra a kocsmáros. Azt már látom, hogy nem vagy teljesen hülye. Hál' Isten hogy nem tudtak teljesen tönkre tenni. És te sem tetted teljesen tönkre magad.
Tátott szájjal hallgattam.
- Most pedig igyál! – parancsolt rám kurtán és töltött egy whiskyt.
Miközben ittam, félszemmel láttam, hogy füstölő rudacskákat vesz elő a söntésfiókból, aztán komótosan meggyújt egyet.
- Akkor most meggyógyítalak, fiam- suttogta a kocsmáros halkan és mélyen a szemembe nézett.
- De hát nem is vagyok beteg! – kiáltottam fel ijedten.
- Dehogynem. Nagyon is, fiam. Nagyon is. Tele van az asztrál tested mindenféle szeméttel és…
- Ezt… ezt… ezt én nem pontosan értem - szakítottam félbe a kocsmáros szavait tiszteletlen.
- Nem baj. Te csak figyeld Avalon partjait a ködben, ahogy közelednek. Mert közelednek.
- Mi a szösz gondoltam zavarodottan.
Az illatok, a füst gomolygása egyre erősödött és én éreztem, hogyan merevednek meg a végtagjaim, de még sem éreztem félelmet.
És akkor elkezdődött.
Először csak halk, majd egyre erősödő dübörgés hallatszott, lánccsörgéshez hasonló zörej, csikorgás. Kutyanyüszítéshez hasonló idegtépő pokoli hang és én éreztem, hogy kalapom alatt égnek áll a hajam. Könnybe lábadt szemeim előtt, a kocsma asztalok fölött, nem evilági erők kezdtek gyülekezni, gomolyogni, majd tajtékzani.
A kocsmáros egy karnyújtásnyira állt tőlem, arca delejes tűzben égett.
Aztán úgy szólalt meg, mint a mennydörgés:
- Fejjel lefelé voltam megfeszítve a római út szélén,
Vágyódtam, mint halott az életem után a Sehol mélyén,
De a druida főpap én vagyok
És nektek most megidézett erők parancsolok!
Ekkor villám csapott ki a konnektorokból. Az italoktól, poharaktól roskadozó polcok, szekrények nyögtek, recsegtek, zörögtek, elviselhetetlen hangon csilingeltek. Habzó gejzírként törtek ki a sörcsapok. A festményportrék a falakon értelmetlen dadogtak, sírtak és nevettek. Akkor a Pub megdőlt, majd süllyedni kezdett, mint egy léket kapott hajó.
- Ez a vég – gondoltam.
Aztán mindent elsötétedett.
Egy fekete lyuk mélyében összesűrűsödött múlt időből kilépett egy dal.
Én: Ezen a zord helyen
Nézd a bús csavargót a vén kocsmában,
Az asztal dől fáradtan.
Igyál még egy sört, drága testvérem!
De ne búsulj az életen, ezen a zord helyen.
Ezen a zord helyen.
Majd a hideg földben.
Lenn a hideg földben.
Ne sírj, mint egy gyerek, aki rossz álmot lát,
Mint kéményben szorult madár, szélben a fák,
Könnyed mossa arcod, a kezemre csöppen,
De te ne sírj az életen, ezen a zord helyen.
Ezen a zord helyen.
Majd a hideg földben.
Lenn a hideg földben.
A kocsi, amit vezetsz vénebb bármelyiknél.
A leány, akit szeretsz, csak álmaidban él,
Se égen, se földön, nincsen sehol sem,
Pedig csak a tiéd lenne ő, ha élne, ezen a zord helyen.
Ezen a zord helyen.
Majd a hideg földben.
Lenn a hideg földben.
A templom a sarkon, a kocsma szemben.
A plébános koccint, Isten nevében.
A lányokon kívül nincs bűnöm semmi sem.
Mi Atyánk ki vagy a mennyekben, azon a zord helyen!
Azon a zord helyen.
Majd a hideg földben.
Lenn a hideg földben.
Ha a lányokhoz mész, ne feledd testvérem,
A gatyádat kösd fel rendesen!
De ne tőlem kérdezd, hogy az miért ilyen?
Temesd el az álmokat ezen a zord helyen.
Ezen a zord helyen.
Majd a hideg földben.
Lenn a hideg földben.
Egy légpuskát végy és egy doboz töltényt.
Lődd szét e poklot, hogy szakadjon szét!
Ha nincs, már több erőd rúgj be rendesen!
Törj ki minden ablakot, ezen a zord helyen!
Ezen a zord helyen.
Majd a hideg földben.
Lenn a hideg földben.
Amikor magamhoz tértem láttam, hogy Jon a kocsmáros mellettem ül és kíváncsian méreget.
- Hogy érzed magad? – kérdezte szelíden.
- Mint aki meghalt és épp feltámadt. Mi történik velem? – érdeklődtem erőtlen, alig hallható hangon.
- Utazunk visszafele az időben, az Emlékek Földjén. A te emlékeid földjén.
Mielőtt még bármit mondhattam volna Jon rám nézett és kérdezett.
- Fiam, erről a képről mi jut eszedbe?
Elhomályosult tudatomban egy végtelennek tűnő út tűnt fel. Hogy aszfaltút volt - e vagy földút, azt nem láttam, vagy inkább nem éreztem pontosan. De ahogy homályos tudatomon átderengett a tompa, agyagsárga fény, az út inkább poros földútnak tűnt. Bár a történtek miatt még elég kábult voltam, de valahogy mégis erőt vettem magamon és magamat is meglepve, dacosan megmarkoltam az ölemben nyugvó vén gitár nyakát.
Én: Dal az útról
Nincs már remény,
Sem kétség, ami bánt.
Elég volt, ne is mond,
Hogy majd hűségesen vársz.
De kösz az éjt,
És azt, hogy jó voltál hozzám,
De minden elmúlik egyszer,
S nekem indulnom kell már.
Mit tehetnék,
Ha a démon megszáll?
Maradni nincs erőm,
Indulnom kell, muszáj.
Utolsó csókod,
Talán egy kicsit fájt,
Észre se vettem,
Hogy egy év elszállt.
Micsoda életem jutott énnekem,
Csak menni az úton szüntelen.
Tudom, hogy megbocsátasz kedvesem,
Hogyha egy nap elnyel a végtelen.
És jön majd éj,
Mi az úton talál.
A jeges szél, havas eső,
Tépi majd rossz ruhám.
De eljő a hajnal
És melege átjár,
Talán hazaérek egyszer,
Ideje lenne már.
Egy napon,
A folyó hozza el dalom.
S te sírni fogsz és átkozni,
Hogy nem leleled nyomom.
Arcom a Hold,
Dalom zúgják majd a fák,
És te nem tudod, mikor és hol,
Csak azt, hogy várok rád.
Amikor abbahagytam a dalt, borzasztó, szinte leküzdhetetlen remegés tört rám. Fogaim üvegcserép-hangon koccantak össze, homlokomat hideg veríték lepte el. Kétségbeesett tekintettel néztem kínzómra, a kocsmárosra, de ő ahelyett, hogy segítségemre sietet volna, egy határozott mozdulattal ismét a tudatomba varázsolta a korábbi víziót, vagyis azt az ismerős földutat.
Sírhatnékom támadt, de ahelyett hogy összeomlottam volna, valami bennem izzó, eddig ismeretlen, leküzdhetetlen erő ismét megmarkoltatta velem az öreg gitár nyakát és rákezdtem.
Elment a vándor örökre
Elment a vándor örökre,
Jaj, a nyár is elment ővele!
Elment a vándor örökre,
Nyomában a szél,
Esőt sír az őszi ködbe.
Elment a vándor örökre,
Nem mesél többé elmerengve.
Elment a vándor örökre,
Nyomában a szél havat szór
A hídról a mélybe.
Elment a vándor örökre,
Kár, hogy nem mentem el vele!
Elment a vándor örökre,
Nyomában csak a szél sír kinn
Az éjben, üvöltve.
Utána megyek én is,
Elmegyek innen el.
Utána megyek én is,
Messze innen el.
Elmegyek hát örökre,
Nem maradok itt egy napot se.
Elmegyek hát örökre,
Hadd, sírjon a szél utánam is, üvöltve.
Akkor egy árnyék suhant át, különös, jól hallható surrogással a kocsmapadlón. Erre eszméltem fel. Egy nő állt a söntésnek támaszkodva, mereven és egyenesen a szemembe nézett. Akár hogyan is erőltettem a szemeimet, de még sem tudtam kivenni a nő arcvonásait pontosan. Csak a szemeit láttam... De azok a szemek, még így arc nélkül is emlékeztetettek valakire.
- Hiszen ezek az én szemeim...-futott át az agyamon a hátborzongató felismerés. És a tartása... Ahogy ott állt, egy óriási pillangóra emlékeztetett.
- Homo Erotica, vagyis a Pillangó Nő... - motyogtam magam elé.
Ekkor jött a hang. Mintha korbáccsal sújtottak volna végig a lelkemen. Olyan volt a hang. És ez az ő hangja volt. De ki az az ő?
Pillangó Nő: Még mindig
Még mindig elönt a meleg,
Ha megállok az utcán,
Ahol átment a Kedvesem,
Esőben a zebrán.
Még mindig elönt a meleg,
És eltűnődöm némán,
Tovatűnt Kedvesem,
Sosem múló nyomán.
- Ki ez a Pillangó Nő, Jon?
- Ő a te Szerelmed, akinek lelkét kifosztottad, szívét összetörted, tenmagad bemocskoltad.
Szerettem volna ellentmondani, tiltakozni, de bénult elmémben ismét feltűnt a földút ismerős, de nyomasztó látványa és megbénított. Az úton egy alak közeledett. Én magam voltam az. Gitárral a kezemben. Ekkor felcsendült egy szomorú hang. Tudtam, hogy a Pillangó Nő hangja az.
Én sírtam. Ő énekelt.
Amióta elmentél
Amióta elmentél,
Másképp cseppen az eső.
Amióta elmentél,
Másképp száll fenn a felhő.
Kedvesem.
Amióta elmentél,
A folyó is másképp fut.
Amióta elmentél,
Másképp üres az út.
Kedvesem.
Amióta elmentél,
Másképp fújnak a szelek.
Amióta elmentél,
Csak az éj suttogja ugyanúgy a neved.
Kedvesem.
De van remény.
Amíg él a fény.
Kedvesem.
A fájdalommal, az összeomlással küszködtem. Kimondhatatlan szörnyű érzés gyötört.
- Ő, én vagyok.
A bensőment a szívemet szaggató gyanú, a fájdalom csak fokozódott, amikor a Pillangó Nő így folytatta:
Mély hóban járok
Mély hóban járok,
A lábnyomomból nőtt,
Könnyel teli árok,
A szögesdróton lógó,
Elvetélt álmok,
Közöttük én rab,
Átkozott járok,
Míg rád nem találok.
- Fiam! Ugye most már te is érzed a fájdalmat, amit Szerelmednek okoztál? - kérdezte Jon szomorúan. Mielőtt még bármit mondhattam volna, megpendült kezemben a gitár. Ahogy szomorúan játszottam a vén hangszeren, meglepetten tapasztaltam, hogy az égből, illetve a légből, lágyan hullni kezd a hó.
De olyan finoman, lágyan szállingózott, hogy az ünnepélyes hangulat hatására ismét csak sírhatnékom támadt. Ahogy a dalt énekeltem, sós könnyeim egyre csak a számba folytak és ez valahogyan még meghittebbé tette az egész, isten- verte helyzetet. Ha tetszett, ha nem, énekelni kellett. És én énekeltem.
Fehér Karácsony
A kutyák a hóban táncolnak,
Ha jő a fehér Karácsony.
Elrejtőznek a műutak,
Ha itt a fehér Karácsony.
Hulljon a hó a Napból,
Hulljon a csillagokból.
Hulljon a hó a fényből,
Hulljon a sötétségből.
Az ember szíve megdobban,
Ha jő a fehér Karácsony.
Majd meglátod, ha megvirrad,
Hogy, itt a fehér Karácsony.
Hulljon a hó a Napból,
Hulljon a csillagokból.
Hulljon a hó a fényből,
Hulljon a sötétségből.
Hogy megváltozol azt mondtad,
Ha jő a fehér Karácsony.
De te csak ott ülsz búsan a sarokban,
Pedig itt a fehér Karácsony.
Hulljon a hó a Napból,
Hulljon a csillagokból.
Hulljon a hó a fényből,
Hulljon a sötétségből.
Néha furcsa éjeken,
Ha hirtelen felébredek,
És félálomban hallgatom,
Az elhaló lépteidet.
A Hold sápadt fényénél,
Ölelném a két kezed,
De a szívem mélyén érzem én,
Hogy késő már, nem lehet.
Eső mossa a mű utat,
Elment a Fehér Karácsony.
Áldás kísérje, Nagy Utadat,
Vége, Fehér Karácsony.
Eső hullik a fényből,
Eső a sötétségből.
Eső hullik a Napból,
Eső a csillagokból.